Khadija!
Sose érdekelt,
honnan jönnek a vezetékek?
Engem soha nem izgatott ilyesmi.
Hát engem igen.
Az is, hová mennek.
Hol van?
- Ott ni! - Igen.
- És a Panthéon? - És a Montparnasse torony?
- A Panthéon! - A Montparnasse torony!
- Szemben. - És a Panthéon?
- És a muniverzum? - Az muniverzum! - Univerzum, nem muniverzum!
A muniverzum elfáradt.
Hol a mu... univerzum?
Mondd már meg, mama!
Hogy hol van? Hát mindenütt. Mindenütt ott van.
PÁRIZS
Jó napot!
Emeld a fejed, a fejed! A lábaddal is dolgozz!
Emeld a fejed, kicsim! A fejed! Egyszerre!
Ez az! Jó!
Ott látszik a szív motorja, a szív szíve, ha úgy tetszik.
Felnagyítom kicsit, mert túl közelről nem sok látszik.
A szívritmus szabályos, úgy tűnik, használt a kezelés.
De.
De?
Mi a baj?
Nem jól Vigye innen a leveleket!
Tüntesse el őket!
Tün. Jó napot!
Nézzük meg inkább gombával! Az olyan őszies!
Gombával! Ezt látni se bí.
Micsoda buta liba!
Na! És most a csokorral kicsit feldobja!
- Jó napot, meggyógyult? - Jó napot! Jobban vagyok, köszönöm!
Egy vevő volt Solene, nem látta?
Párizs, a szenvedély.
Párizs, az ünnep!
Párizs, a sanzon, a szerelem,
De Párizs a munka,
Párizs, a metro, Párizs a luxus,
Párizs a nyomor is!
Igen. Párizs az ezer arcával.
Párizs. De ki vagy te?
Párizs húskál, a rohadt életbe. Párizs dúskál!
Leállunk, Lorenzo! Újravesszük!
Roland Verneuil vagyok.
Röstellem, hogy az utolsó pillanatban le kell mondanom a randevút,
de sajnos. közbejött valami.
Remélem nem komoly ügy!
Sajnos komoly, merthogy temetésre megyek.
Hát igen, ez komoly.
De remélem, nem közeli hozzátartozó?
De igen, ugyanis. az apám.
Nem tudom, mit mondjak.
Nincs itt mit mondani, meghalt, és kész.
Nagyon sajnálom, hogy megint csak le kell mondjam a találkozót.
Nocsak! Akár egy vénember!
- Sportolni kell! - Igen.
Fogadok, hogy ezek direkt nem javítják meg a liftet!
Pedig mikor is cserélték?
- Két éve? - Két éve.
Ezek a fiatalok!
- Idő előtt öregszenek! - Igen.
Részvétem.
- Részvétem. - Köszönöm.
Papa!
Ne sírj! Szedd össze magad! Bátorság!
Végül is 95 évet élt, az szép kor!
Igaz? Ne sírj!
Figyelj, szép halála volt, nem olyan, mint.
Gyere!
- Nehéz itt hagyni! - Gyere, menjünk!
Jól van! Egy jó erőleves, Melanie jó pipadohánya helyre tesz!
Hülye vagy!
- Hé, anyus! - Hagyjon!
Hé! Hallod?
Na? Megmondod, hogy hívnak?
- Eresszen! - Jól van!
Hóóó!
Mit csinált az előbb?
Nekem füttyentett?
- Nem, én csak. - Nekem füttyentett, mint egy kutyának?
Bocsásson meg, asszonyom. Én.
Elmész te a francba!
Mesélj,
- mi a hézag? - Gyere!
Olyan furcsa volt a hangod!
Az van, hogy
beteg vagyok.
Baj van a szívemmel.
Szerintem nem húzom sokáig, de ők optimisták.
Azt mondják, szívátültetésre van szükség.
És még az sem biztos, hogy megúszom a műtétet.
Állítólag 50 százalék,
de szerintem 40 százalék az esélyem.
40 százalék? Mi az, hogy 40 százalék az esély?
Az azt jelenti, hogy
60 százalék az esély, hogy nem sikerül.
Az az érzésem,
éppen csak elkezdődött, és.
paff.
Mióta tudod?
Három hónapja kezdődött.
Egy hónap múlva mentem el orvoshoz.
Megcsinálták a vizsgálatokat.
- Úgy egy hónapja sejtem. - És miért nem mondtad el eddig?
Hát mert. mit tudom én.
Régen nem beszéltünk. Különben is,
ezt nem mondom el mindenkinek.
Csakhogy én nem vagyok „mindenki", bár. tudom, hogy letojod a nővéredet,
a családot mindig is leszartad!
- A francba! - Erről van szó.
Mi az, hogy erről van szó?
Lehet, hogy megdöglök,
elmondom,
és csak ordítani tudsz!
Bocs, hülye vagyok.
És apa, meg anya?
Tudják már?
Dehogy, mi lenne, ha elmondanám nekik?
Felfogtad?
Most mihez kezdesz majd az... életeddel, miből élsz?
Felélem azt a kevés kis pénzemet,
- de már az is fogytán. - Nem. Emiatt ne aggódj!
És nem unatkozol egyedül?
Mit csinálsz egész nap?
Egy kicsit tévét nézek, de azt hamar megunom,
aztán kertészkedem,
ültetek ezt-azt,
de a legjobb időtöltés, hogy kibámulok az ablakon.
Az ablakon?
Figyelem mások életét.
Nézegetem az embereket, kik ők, hová mennek,
aztán történeteket találok ki róluk.
Ez tetszik.
Butaság ugyan, de ez tartja bennem a lelket.
A visszajáró, uram! Köszönöm!
További szép napot!
- Jó napot! - Szervusz, Lauryn!
Jól vagy?
- Csak nem Lauryn mamája? - De igen.
Én Simone mamája vagyok, az iskolából.
Ja, persze, ismerem Simone-t! Lauryn csak róla beszél!
- Tényleg? - Igen.
Már mondtam Simone-ról, hogy nem ismeri az apját?
Igen, ezt mondtad már.
Akkor kérnék egy kiló almát!
Igen, egy kiló alma!
Ezt nézze csak meg, milyen szép!
- Igen, szép. - Ugye?
Olcsóbban adom, mert ilyen csinos!
- Tessék? - Olcsóbban adom, mert nagyon csinos!
Ó, de kedves.
Vigyázzon, ez egy Don Juan! De az úr nem bírja a kaviárt!
Eriggy már! Áruld csak a banánt, és hagyj lógva!
Azt teszem, ami tetszik! És megmondom a hölgynek.
Szállj le Franky-ről!
Bedobunk egy pohárral?
- Hogy velem? - Igen.
Hát nemigen!
Ha nem akar, hát nem akar! Én is azt teszem, amit akarok.
Ezzel?
Bal kézzel meghúzza, aztán átfordítja.
A maga iskolájában nem tanítottak masnit kötni? Ez hihetetlen!
- Jó napot! - Jó napot.
Most mondom, ha ez így megy tovább, nem tudom megtartani.
- Tessék! - Csak egy szép baguette-et kérnék!
- Hagyományost? - Nem, normált.
Azt mondják, alkalmazzunk fiatalokat, de azok nem akarnak dolgozni!
Így van ez.
- Meg kell tanulnom, ez a második napom! - Persze.
Az én koromban nem így volt, elhiheti!
- Köszönöm, viszlát! - Nagyon köszönöm!
Képzeld csak, Pierre!
A piaci zöldségárus lánya Simone barátnője.
- Tényleg? - Kicsi a világ!
Jesszus, micsoda kupi van itt!
Miért van a pasiknál mindig rumli?
Mintha muszáj lenne szanaszét hagyni minden undorító szemetet!
Ha bajod van a pasikkal, ne rajtam vezesd le!
Nem muszáj itt tüsténkedned! Nem kötelességed!
Tudom, hogy nem muszáj, de itt ki kell almozni!
Ez már bűzlik!
Mamé!
Egy levél.
Franciaországból. Benoît-nak.
Oké.
- Benoît! - Igen?
Leveled jött.
- Kitől? - Franciaországból.
Kisasszony!
Kisasszony?
- Szereti a szép virágot? - Tűnj a francba!
Mafla ló! Ez neked való!
A zsánered!
Ugyan már, dehogy!
Hagyjátok a csajokat! Mást se tudtok, csak kukkolni?
Mit pattogsz, féltékeny vagy?
Kire, rá?
Féltékeny?
Ugyan! Néha magamra vagyok féltékeny!
Ugye, érted?
Örülök hogy én vagyok én! Nem is tudod, mennyire!
Meglátom magam, aszondom:
„Azt a, de jó csaj, bár én lennék!" Aztán rájövök:
„Várjunk csak, hiszen ez én vagyok!"
Miért lennék féltékeny? De nem hiszem, hogy felfogod.
De, felfogtam, jó eladó vagy.
Bárkinek bármit be tudsz adni!
Beadjak neked valamit? Erre vágysz?
Elég, Caroline! Ha nem zavar, mi dolgozunk.
- Szevasztok. - Szevasz!
Caroline!
Az utolsó hét, hogy velünk dolgozol.
- Féltékeny vagy? - Eszembe sincs, rég elváltunk, nem izgat, kivel kavarsz!
Nem hallgatom tovább a hülyeségeidet.
Értem.
Egyet se félj! El fogok tűnni.
- Jó napot. Kérnék egy. - Ejha!
- Bombával fésülködött ma? - Gondolja?
Egy salátát kérek.
Jaj, a saláta, a salátát nem ajánlom, olyan, mint maga, ma nem túl szép!
Köszönöm.
Ha ajánihatom, vegyen kameruni avokádót, az szép, kerek,
képzeletben utazik, az feldobja!
- Mennyi? - Hétezer.
- Hétezer? - Hétezer.
- Az túl drága. - Nem, ez a legjobb cég.
- Egyezzünk meg ötezerben! - Hatezer.
- Ötezer. - Hat.
Búcsúzni jöttem, már nem vagyok itt úszómester.
- Munkanélküli lett? - Igen.
Ez itt gyakran megesik.
- Sajnálom, hiányozni fog. - Önök is.
- Még élnek a franciaországi tervei? - Igen.
- Megadom a számom. - Nagyon kedves, köszönöm.
Aztán felhívjon!
Fel fogom hívni, ha valaha át tudok menni.
- Minden jót! - Viszlát!
- Akkor. hányan is vannak? - Két felnőtt, és...
És négy gyerek,
és nemsokára,
ha majd az öcsém is átjön Kamerunból, akkor már
három felnőtt lesz.
Most mi van? Mi baja?
- Mindenképpen kellenek a bérfizetési bizonylatok... - Nincs semmi baj!
- Benoît is át fog jönni. - Maradj nyugton!
- Ne ordíts! - Hallgass már!
Nem hallgatok, meddig akarják még húzni?
Hallgass! Így nem jutunk semmire, ha
Elnézést, de ha azt akarják, hogy segítsek,
szükségem lenne a papírokra, mert anélkül nem kapják meg
- a juttatásokat. - És melyik hónap kell?
- Itt két hónap hiányzik. - Átjön Benoît, és velünk fog lakni.
Hallgass már! Erről van szól
- Nem hallgatok! Benoît miért nincs itt? - Nem hiányzik sok, csak az a kettő.
Intézzék el! Ne lovagoljanak papírokon!
Csak két bizonylat hiányzik. Jól megnézték?
- A fiókokban, a. - De hát ott van minden dosszié!
- Igen, de mégis hiányos, nem tudom, mit csináljak. - Intézze el!
Mondtam már, hogy azt próbálja!
- Hallgass már! - Benoît-nak már itt kéne lenni!
- Elég! - Jó.
- Mi a hölgy problémája? - Csak az, hogy
az öcsém miatt ideges, elhúzódik az ügye,
- és ezért most kicsit türelmetlen tudja, hogy van. - Á, igen.
A végén megbeszéljük.
Pontosan kell megjelenni az értekezleten!
Bocsánat.
Jó. Mielőtt a napirendre térnénk,
Elise-nek lenne egy személyes kérése.
A következő 3-4 hónapban,
szeretnék.
több időt magamnak, és jó lenne, ha.
négy, vagy hat órában dolgozhatnék.
- Beszéltél Diédrich-hel? - Vele még nem beszéltem.
- Diédrich nem fog belemenni! - Különösen most.
Álljunk meg egy szóra! Mi az, hogy több idő kell magadra?
Hát, csak az, hogy...
Magamra!
Hogy többet kell otthon lennem.
Hát ez aranyos! Jól vagy, Marie- Antoinette?
Marie-Antoinette jól van, egy csomó ruhát vesz,
bevonul a tükrös bálterembe, és táncol, meg flörtöl!
Ne puffogj, hiszen te mondtad, hogy
„több idő kell magamra", de már megbocsáss,
nekem is „idő kell magamra", mint mindenkinek, nézd meg Suzinit!
Mit akarsz épp Suzinivel?
Jól van na, csak azt mondtam, hogy neked is idő kell magadra!
- Nekem ugyan nem! - Kösz, ezt akartam mondani.
Befejeznéd?
Most több időre lenne szükségem, és azt hiszem, éppen eleget tettem másokért,
hogy ne kelljen ezért mentegetőznöm!
Különben is,
csupán egy kis szolidaritást kértem,
- egy rövid időszakra. - Ide figyelj!
A magánéleted problémái engem nem érdekelnek.
Abban egyetértek Rachel-lel, hogy megválasztottak megbízottnak!
- Igen, én is tudom. - Igen.
És pont akkor esel ki, amikor tárgyalnunk kell Diédrich-hel!
Igen, tudom, és sajnálom is,
de nem tudok ezeken részt venni ebben az időszakban.
Ilyet!
Te csak magadra gondolsz?
- Szeretnék. - Kösz, pajtás!
Párizsban mindig is így volt.
Az általános elképzelés, hogy van egy régi Párizs,
és vele szemben a modernitás,
amely vadul megpróbálja azt elcsúfítani, teljesen téves!
Egy régi város kiváltsága, hogy folyamatosan modernizálódik
ebben a konfliktusban a régi, és modern között.
Bevallom, dilemma elé állított.
A történelem effajta közkinccsé tétele a végletekig elkeserít.
Nem biztos, hogy azzal...
szolgáljuk a történelemtudományt, és a nézőket,
- hogy mindent demokratizálunk. - Na nem...
Tekintse egy tudós hóbortjának, de
amikor megnézem ezeket a népszerű televíziós adásokat,
ahol kollégák beszélnek XVI. Lajosról, a Commune-ről,
a francia forradalomról, a második világháborúról...
Kommt, kommt, kommt!
...nem látom sok értelmét.
Megértem a fenntartásait.
Elvégre egy ilyen nagy történész, mint ön...
Erre megy ki a játék?
Nem kapom be a horgot, hát előveszi a csalit?
Jaj, nem, Isten ments, félre ne értsen!
Nem! Téved!
Ne fárassza magát, majd még meggondolom.
Ez tényleg csak magán múlik.
Nem dobok be „csalit", ahogy mondja,
de nem sok ilyen szaktekintély foglalkozik Párizzsal, így...
Csak úgy kíváncsiságból kérdem, mennyit fizetnek az ilyesmiért?
Nagy vonalakban azt mondhatom, hogy
minimum 100 ezer eurót.
Erre még persze rájönnek
a jogdíjak, ugye.
Ez a tömeg, a királyi palotát akarja látni!
Mindenkit érdekel a mi örökségünk!
- Férjenek csak hozzá a tudáshoz, miért ne ismerhetné meg bárki a mi. - Jó.
Nehezemre esik kimondani,
de megcsinálom.
Egy kutató itt főként azt kutatja, hogy tud kijönni a pénzből.
Bármi is legyen az indítéka, én mindenesetre nagyon örülök, és.
és nemcsak én!
Nemcsak én, a közönség is, és mindenki,
Minden, amit Párizsról tudok, a hölgyé lesz,
az öné uram, az önöké, hölgyek és urak ott hátul!
Amit csak Párizsról tudok, az önöké lesz!
Gyere csak!
Csuda dolgot mondok!
Előadást tartok a Merovingok időszerűségéről.
Amit ott kihozok Kis Pipinről, és a Carolingok trónra lépéséről,
az nagyot fog szólni! Ott leszel?
- Nem biztos, ugyanis dolgozom. - Képzeld el!
Szereztem néhány Angouleme-kori érmét,
amiknek a léte tökéletesen ellentmond
a Dagobert-kori közvetlen adók elméletének,
ezt kapd ki!
Emlékszel Vignard-ra? A professzoromra.
Aki úgy szeretett? Akinél diplomáztál?
Nem akarok olyan lenni, mint ő.
Borzasztó, de teljesen begyöpösödött!
Mantrázza az elméleteit, amik senkit se érdekelnek.
Az az érzésem, ha ez így megy tovább, leadom a kis óráimat,
ha az időm nagy részét könyvtárakban töltöm,
képtelen iratokat bújva, én is olyan leszek, mint Vignard.
Patkány! Patkány!
Lehet, hogy naiv vagyok, de az az érzésem, hogy a „tudás"
a „szellem nyitásához" kötődik. Az eszméléshez.
De Vignard-t látva félek!
Félek a megszállottságától, a kukacoskodó alaposságától,
ettől a beteges mániákusságától.
Ezt az egészet valahogy szánalmasnak érzem.
Mi lenne, ha megint squasholnál?
- Az óráidat azért szereted? - Igen.
Azokat igen!
Egyébként a múltkor, előadás közben szinte megvilágosodtam!
Egyébként azzal kapcsolatban, amit Haussmann-ról már elmondtunk,
a sugárutak egyenes kialakításáról, érdemes beszélnünk a parkokról, és
a kapcsolatról a város, és a természet között.
Megkértem három hallgatót, írjon előadást három kerttípusról,
amik három szemléletet tükröznek.
Ezek: a francia kert, az angol kert, és végül a japán kert.
Melyik kerttípusról tart expozét?
- A francia kertről. - Hallgatjuk!
Ahogy a képen is látszik...
Megláttam azt a gyönyörű lányt,
és arra gondoltam.: milyen szörnyű is a szépség!
A fiatalsággal párosítva már igazságtalan, szinte szemérmetlen.
Elnéztem az arcát, a szemét, szemöldökét, száját,
csodaszép volt!
Felötlött bennem a kérdés.: Miért ő?
Miért pont ő ilyen szép, és a többiek miért olyan...
nem csúnyák, csak banálisak, láthatatlanok?
Van abban valami szörnyű, hogy a szépség szinte már undorít!
Óra végén megkerested?
Nem a stílusa.
- Kis híján megtettem. - Tényleg?
- Na és? - Persze rögtön ott termett egy fickó.
Nyomasztó érzés volt, hogy sorba kell állnom.
Hát még hogy meghallottam, amit a lány mondott!
És mit mondott?
Laetitia, akkor megadod a számodat?
Azt mondta.: Igen.
- 06, 03, 43, 53, 63. - 06, 03, 43. 53, 63.
A szám, amit megadott, szinte belevésődött az agyamba.
Talán azért, mert a hármasok ismétlődése zenei ritmust ad neki.
Talán a növekvő sorrend miatt.
43, 53, 63.
Egyszóval, olyan volt, mint egy varázsige.
Valahogy megmaradt bennem.
Aztán odamentél hozzá? Felhívtad telefonon?
Rosszabb.
SMS-t küldtem neki.
- SMS-t? - SMS-t?
SMS-t.
Követtem óra után,
és a mobilt beállítottam, hogy ne jelezzen ki.
Bement egy kávézóba, és én elküldtem az SMS-t.
Fiatalnak adtam ki magam.
Jó, tudom! Kretén dolog.
- Mi? - De miért?
Mert vén marha vagyok.
Nem akartam randizni vele!
- Nem illett volna. - Miért?
Mit írtál neki?
Azt írtam neki, hogy
„Egy egyetemre jarunk,
Szep vagy,
Ngyn kvnlak
Csak nem ezt írtad?
De!
„Szep vagy. Ngyn kvlak."
Köszönöm.
- Jól vagy? - Igen.
Hát, megjöttünk volna.
- Ki? - Itt fogunk aludni a gyerekekkel.
- Anya! Kérlek! - Ahhoz ne nyúlj!
- Üdv, srácok! - Szia! - Várj! Így, ni!
- Köszönjetek! - Gyere csak! - Jól vagy?
- Jól, és te? - Én is!
- Gyere! - Jó.
- Mi az? - Mit mondtál nekik?
Eddig nem sokat, ezt neked kell elmondanod!
Nem Isten ments, inkább tőled tudják meg!
- Mit mondtál pontosan? - Azt mondtam, hogy.
hogy időnként nálad fogunk kempingezni.
Hagyd őket, játszanak!
Figyelj! Mondjuk meg úgy, ahogy van.
- Hogy meg fogok halni. - De hát ez nem biztos!
Akkor örülnek, ha nem halok meg, inkább ezt mondjuk, mint.
Nem mondjuk azt, hogy meg fogsz halni!
Én azt mondanám, hogy.
jelen pillanatban, nem tudsz dolgozni, mivel.
legyengültél, merthogy.
Mondd csak azt, hogy pihenésre van szükséged,
mert erőt kell gyűjtened, hogy.
szembenézz a.
Nem, ne hazudjunk nekik! Mondjuk meg frankón! Nem hülyék!
Nos,
én azt hiszem, hogy.
a bácsikátok valamit.
el akar mondani.
Szóval.
A bácsikátoknak. van egy.
egy súlyos betegsége, nagyon súlyos betegsége, amibe.
lehet, hogy belehal,
és mi azért költöztünk hozzá, mert én. mert én szeretném gondját viselni, és.
Miért mondasz nekünk ilyeneket, anya?
Mert ez a szomorú igazság, kicsikém.
Biztos, hogy meg fogsz halni?
Hát, nem. Ezt még ők sem tudják.
Talán meggyógyulok.
De ezt nem tudni, a halál természetes, mindenki meghal.
Mindenki meghal.
Csak azt nem tudjuk, mikor következik be, és
azt szeretnénk,
- ha ez minél később történe meg, de ha. - Így van, igen.
...megtörténik,
akkor sincs vész, csak az a fontos, hogy felkészüljünk.
Lefeküdtek végre!
Szerinted van pasija?
Valószínűleg.
- Miért gondolod? - Talán azért, mert csinos.
És te? Neked miért nincs?
Mert nekem volt, de már nincs.
Ez nem olyan egyszerű, tudod?
Az én koromban ez már.
A te korodban? Még csak 40 éves vagy!
Miket beszélsz?
40 évesen már más a helyzet!
Nem ismered a pasikat, azok
nem bírják az ilyet. A felelősségteljes nőktől
frászt kapnak. Nekik a bugyuta fruskák tetszenek.
Mint az ott.
Nem biztos, hogy buta.
Ne is próbáld bemesélni, hogy nem kellesz senkinek!
Ez ténykérdés.
Nem vagyok 20 éves, és örülök neki!
Nincs vége mindennek, csak mert Francois és Francis átvert!
Nem. Nem.
Nem, én.
Én Francois-tól egészen mást vártam!
Van egy gyerekünk, és
más életet képzeltem, mint. mint ezt.
A fenébe is!
A melóhelyem kész horror, elbocsájtások vannak, és álló nap.
Légy szíves, ne temesd el magad, jó?
Előtted az élet, hát használd ki!
Elegem van abból, hogy mindent feketén látsz, amikor semmi okod sincs!
Kirobbanó formában vagy, az Istenért!
Ha ezzel nem élsz, hülye vagy!
Adj esélyt a véletlennek!
Higgy magadban, én hiszek benned!
Nem zárult le az életed!
Ha minden igaz, csak most kezdődik!
- Parancsol? - Jó napot a hirdetésre jöttem.
Ja, igen.
Nem tudna visszajönni inkább délután?
- Ha úgy kívánja. - Igen, de most álljon oda félre!
- Asszonyom! - Jó napot! Egy baguettet kérnék!
- Még valamit? - Semmi mást.
- 80-at kérnék! - Köszönöm, szép napot! - Viszontlátásra! Köszönöm!
Csinált már ilyet? Van gyakorlata?
Én AES-t végeztem.
- Az micsoda? - Kereskedelmi és közgazdasági szakiskola.
Nekem nem közgazdász kell, jobb, ha tudja!
Vállalati gyakorlaton is voltam, többek között 1 hónapot dolgoztam pékségben.
És ennyire megtetszett
a pékszakma?
Ezt a világot nagyon szeretem.
Igen, ez egy külön világ!
Pillanat!
- Menjen már arrébb! Mit adhatok? - Egy baguettet kérek!
- Igen, hagyományost? - Igen. - Igen.
90 lesz!
- Maga francia? - Igen, asszonyom.
Tényleg? Hol született?
Thiers-ben, asszonyom.
Nocsak, egy Auvergne-i!
Az élet már csak ilyen, mit tehetünk? Ez Párizs!
- Viszlát! Szép napot! - Viszlát!
- Mi a neve? - Khadija, asszonyom.
Mi lenne! Jöjjön! Cseréljünk helyet! Egy pillanat, asszonyom!
- Jó napot, mit adhatok? - Süteményt kérnék!
- Mennyit parancsol? - Négyet.
- Ebbe tegyem? - Maga szerint?
Szalvéta!
Melyikből adjak?
Elise!
Elise, gyere csak!
Tessék.
Ja, igen!
- Az első szerelmem volt. Ő csinálta a képet. - Igen.
Hihetetlen!
Igen!
Figyelj! Mennem kell, késő van!
Folyton késésben vagyok!
Én most elporzok, majd jövök, szia!
Elisabeth Deleforges.
Elisabeth?
Itt Pierre. Pierre Bellanger.
Együtt jártunk hatodikba, emlékszel?
Igen! Igen, pontosan!
Nem, csak úgy felhívtalak, hogy
megkérdezzem, hogy...
hogy emlékszel-e, amikor együtt lassúztunk.
Ötödikben, negyedikben?
Igen?
Ennek örülök!
Az Viviane Chocasnál volt, igen!
Nem azért, csak megkérdeztem.
Nem, csak úgy.
Ez... Ez... Igen.
Először táncoltam akkor egy lánnyal,
és. ez volt az életem legboldogabb perce.
Ennyi.
Ha az ember kint van,
mégiscsak nehéz átvészelni az éjszakát abban a kurva nagy
- hidegben. - Megértem.
- Ha már eljött, az az érzésem, hogy. - Nem.
Ha már eljött. Nem?
- Hívta a 115-öt? - Mit?
Az ingyenes számot, halló?
Igen?
A fenébe!
Igen.
És ez mit jelent?
Ilyen nincs!
Figyelj! Rögtön jövök! Jól van, sietek!
- Rachel! - Tessék? - Bocsáss meg, de
- nem tudnál segíteni? - Jó, azonnal!
Értse meg, itt nem a kérdőív.
Bocsásson meg, de a kollégám majd meghallgatja!
Most rohannom kell!
Itt nem erről van szó, Igen.
Ezt értem. Értem a problémáját.
Nem.
Nézze, nézze én.
Már kétszer elmagyaráztam...
Igen, elmondtam, hogy nem a kérdőíven múlik! Azon múlik, nem.
Kérem, értse meg!
Jól van. Semmi baj.
Emlékezett rám!
Úgy éreztem,
örült, hogy felhívtam.
Csodálkozott, de.
Jól van.
Tessék! Öblítsd ki a szádat!
Hogy milyen szerelmes voltam bele,
de nem mondtam meg.
Azt hiszem, azért megértette.
- Gondolod? - Igen.
Vissza kéne menned az orvoshoz!
Igen? Minek?
Tiszta hülye vagy!
Szívzűr.
Pierre szíve.
- Vegyen egy nagy levegőt! - Jó, hagyja, tudom.
Nem lesz baj.
Érzem a feladatot, de nem könnyű koncentrálni,
mert nagy itt a mozgás, tudja? Megpróbálom lazábban.
Tudom, az első alkalom nem könnyű, újravesszük.
Mindenki a helyén? Indulhat? Kezdünk! Felvétel indul!
Ez a Pimodan nevű fogadó, más néven Lauzun,
a XVII. századból.
Itt írta meg Baudelaire híres költeményét:
”Utazás Cytherébe".
Ebben a Pimodan nevű fogadóban találkozott a Hasisszívók Klubja,
közöttük Gérard de Nerval,
Théophile Gautier, Daumier, Balzac,
hogy egyesítsék a mámort, valamint
az alkotó szellemet.
Ezen a helyen, Baudelaire égisze alatt
kezdjük „megrajzolni" Párizs portréját,
az örök városét.
A „Párizsi spleen" előszavában
Baudelaire olyan műnek nevezi, melynek se feje, se farka.
A költészet modern formája, amelyben nincs ritmus, és nincs rím.
Meg is indokolja késztetését e prózában írt versekre, mondván:
az ilyen nagyvárosok kapcsolatrendszeréből,
a sok kapcsolódási pontból születik e zaklatott tökéletesség.
A városnak ma sincs „se feje, se farka".
Párizs kusza egyvelege az embereknek, történelmi korszakoknak, emlékműveknek.
Próbáljuk meg mi is
e töredékekből megismerni ezt a világot.
Talán megtudhatjuk,
e darabkákból, honnan ered mégis ez a rend, szépség,
pompa, nyugalom, és gyönyörűség.
Csak egy sört ittam meg. Megkívántam.
A napi gyógyszerei mellett, béta blokkoló,
Digoxine, Captopril, Carveditol,
egy csepp alkohol is ide vezet.
Kímélnie kell magát, öregem, nem élhet úgy, mint régen!
Ezt én is tudom, de néha nehéz.
A következő hónapokban rendszeresen kell találkoznunk,
megvannak az eredményei.
Tegnap összeült a team, már ismeri őket,
endokrinológus, intenzíves, pszichiáter, satöbbi.
Mindannyian megnéztük a leleteit, és egy véleményen voltunk.
A gyanúnk beigazolódott. Nem kertelek.
Ez a szív nem működik.
Mindenki a transzplantációt ajánlotta.
Persze, bele kell egyeznie.
Nagyon hideg van itt. Ez a klíma, vagy én?
Hívjon csak, ha probléma van!
Módosítottam egy kicsit a recepten, megkettőztem a Digoxin adagot.
Szedje rendesen, ez fontos.
- Elnézést! - Igen? - Az ortopédiát keresem.
Ez a kardiológia, az ortopédia egy emelettel lejjebb van.
- Köszönöm! - Jó napot.
Jó napot.
Én a pékségbe járok, ahol dolgozik.
- Nem fontos. - Ja, igen! Persze.
Gyere!
Akkor...
- jó napot! - Jó napot.
- Rövidesen találkozunk. Hívjon fel! - Jó.
Régebben normann lányaim voltak. Én imádtam őket!
- A normannok dolgosak, akár az elzásziak! - Igen?
Mert nem mindegyik ugyanolyan ám!
Ha felvesz egy bretont, az nem fog úgy dolgozni,
mint egy normann, vagy egy elzászi!
- Igen, mert ők... - Egy bretonnal nehéz boldogulni!
Nem beszélve a korzikairól!
Egyszóval, képzelje el, van egy új felfedezésem!
- Az arabok! - Tényleg? - Bizony, az arabok!
- Nahát! - Nálam van egy!
Khadija! Igazi gyöngyszem!
Szó, ami szó, meg kell mondjam, lobbanékony ám!
De ha dolgozik, odateszi magát, derekas...
Jó napot!
- ...és tud adni! - Ne mondja! - Ezt szeretem!
- Jó napot! - Jó napot!
- Mit adhatok? - Egy baguettet kérnék.
És nagyon melegszívű!
És még egy püspökkenyeret.
- Jól vagy, kicsikém? - Miért?
Semmi, csak úgy kérdeztem.
2,40 lesz.
Khadija! Nem! Zárja be a kasszát,
2,40, lenyomja itt, itt, és itt!
Tessék! Megcsinálta!
„A fejed, mozgásod, arcod oly Szép, mint egy szép táj."
'Tiszta égen úgy játszik a fényben, ahogy ajkadon a mosoly.
Ruhád visszhangzó színeit Költők lelkükbe vetített
Csokornak érzik, s őrizik. '
„Ki a franc vagy? "
'E bolond ruhák játszi-könnyed Lelked tükre.
Bolond lány, bolondod vagyok.: Szeretlek, s éppen úgy gyűlöllek!
Néha, egy szép kertben, ahol szinte roskadtan vánszorogtam... '
„Azt hittem, kis hülye vagy, De látom, hogy nagy beteg."
'S a zöld tavasz, hogy dühöm egy
Virágszálon torolta meg A természet szemtelenségét.
Éppígy, amikor elüti A gyönyör éjfélét az óra,
Szeretnék, orvul lopakodva, Testedhez közelíteni,
Hogy vidám húsod megfenyítsem, Hogy betörjem dús kebled, és
Míg riadt bordában a kés Nyomát nagy, mély sebbé feszítem,
- Óh, iszonyú kéj, szédület! - Drágám, e sok nyíló csodán át,
Új ajkaid új bíborán át Beléd öntsem a mérgemet!
Ezt a katakombát még 1780-ban létesítették,
azaz pár évvel a francia forradalom előtt.
A temetők, amikből akkoriban rengeteg volt,
egyes városrészeket egészségtelenné tettek,
mint a mai Ártatlanok terét is, és ezért ezeket
a testeket, a csontokat, ezeket.
elvitték, egyenként, és...
halomba rakták.
halomba.
ez nem megy. Elnézést, nem megy.
Bocsássanak meg!
Ne vegye rossz néven, de.
én ebben az izében nem hiszek. Nagyon nevetségesnek tartom.
Mi ez az „izé"?
Magát, ezt itt. a kanapét, a pszichoanalízist,
mindig humbugnak tartottam!
- Idétlenségnek. - Igen?
Akkor miért jött el ide?
Ez az, én magam sem tudom, miért jöttem ide,
de a probléma, hogy nem hiszek benne.
Szörnyen naiv lehet, aki ezt csinálja.
- Mit csinál? - Hát, hogy eljön,
beszél az életéről, gyerekkoráról,
ez az egész Oedipus-komplexus,
hogy „nagyon kötődöm az anyámhoz, normális ez, doktor úr?"
Egy. kicsit patetikus, nem?
Nem.
Én nem tudom elképzelni, hogy elnyúlok a kanapén,
és órákig lamentálok a múltamon,
és ettől, hogy is mondjam csak, „begyógyulnak a sebek"!
Pragmatikus vagyok, ugye érti?
A tények embere, tehát
ez az egész hókuszpókusz nem az én stílusom.
Én nem vagyok naiv. Azt hiszem el, amit látok.
És mit lát?
Tudja, én
történész vagyok.
Tapintható nyomok alapján kutatok.
Azt gondolja, ez az ürge nagyon szenved.
Szóval nagyon szenved, ezért eljön ide,
magának se vallja be, hogy szenved,
tehát megjátssza, hogy remekül van. Ezért aztán „hárít", ahogy önök mondják.
- Vallja be ezt gondolja! - Téved.
Hallgatom.
Ha eljött ide, biztosan úgy érezte, hogy valami nem kerek.
Tapintható nyomokról beszélt.
Mondja el, milyen tapintható dolgok hozták ide!
Nekem van egy...
van egy új munkám néhány hete.
A tévének dolgozom egy népszerű tudományos filmben,
és.
néhány napja csődöt mondtam!
Szétestem, ilyen még nem történt velem!
Valahogy félek újabban. Igen, félek!
És, és ezt a szorongást nem tudom kielemezni!
Különös, egyszerűen nem értem!
Mindig jól tudtam elemezni a helyzetet,
kimutatni a hibákat,
megoldani problémákat.
Ez. ez a munkám alapja:
a problémamegoldás.
Most egyszerűen.
Elnézést!
Nem megy!
Nem bírom.
Nem bírom!
Teljesen hülye vagyok!
Pityergek, mint egy kislány!
- Feladom, győzött, örülhet! - Dehogy győztem!
És az se tölt el különösebb örömmel, hogy sírva fakadt.
- Nem számít, mondja! - De, ez nagy dolog.
A sírással elfogadta, hogy valami baja van.
Megértett valami fontosat.
- Megértettem valamit? - Igen.
Hogy a tudatalatti létezik.
Itt a „tapintható bizonyíték", ahogy mondja.
Aki felkeres egy pszichiátert, az út felét már megtette.
Történt önnel valami mostanában?
Nem, az új munkámon kívül.
Talán, mégis.
De ha elmondanám, hülyének nézne!
Engem nem azért tartanak.
Mondja el!
- De lehet, hogy semmi köze ehhez! - Nem baj, mondja el!
Nemrég meghalt apám.
Hát ez igen.
Pardon!
Elnézést!
Mindent elmagyarázok.
Ezen az oldalon lesz a kutató részleg, Pasteur-ről nevezik el.
Ezen az oldalon megfigyelheted, hogy az erkélyeket
egy kis eltolással helyeztük el, és ez határozza meg
a látványt! Ez az aszimmetria, ami
élővé teszi!
Ott voltunk.
Látod?
Gyere, mutatok valamit!
Nézd meg!
Várj csak!
Nem ezt.
Ez az! Ez itt a bejárat, most megmutatom a hallt, meglátod, milyen lesz.
Hogy nálad mindenki milyen boldog!
Ez egy 3 dimenziós animáció, bármit kihozhatsz belőle.
Pszichiáternél voltam.
Hogy mi? De miért?
Ezt nem értem, minek kell az?
Láthatóan nem vagyok jól.
- Azt hiszem, depresszióm van. - Remekül vagy!
Olyan vagy mint én, nem lehetsz depressziós!
Nem vagyok olyan mint te, és egyáltalán nem vagyok remekül!
Bár Verneuil-éknél ez nem illik, de nem vagyok olyan!
Nálad persze minden rendben, te mindent jól csinálsz,
soha nincs problémád, én nem vagyok ilyen!
- Én mindig mindent jól csinálok? - Igen. Mindig is így volt.
Apa, és anya is ezt mondta!
Te csináltál mindent jól, én voltam a rossz a különc, a fura,
ettől van problémám!
Ha ilyennek látsz, akkor biztosan ilyen is vagyok!
Ilyennek látlak, mert ilyen vagy! Ezért nem értjük meg egymást!
Egy órája sétálgatunk itt, és észre se veszed, hogy nem vagyok jól!
Nem látod, hogy rosszul vagyok!
Elvakít a boldogságod Melanie-val!
Meg a családtervezés!
Nem látod, hogy nekem nem sikerül!
Nem leszek olyan, mint te!
Normális pasas!
Teljesen normális.
Kérsz egy italt?
Mi az, hogy normális?
Semmi, nem tudom.
Roland szerint normális vagyok.
- Kezeltetni kéne magát, mert ő nem az. - Pontosan ezt mondta ő is.
Kezeltetni akarja magát. Pszichiáterhez ment.
Tényleg?
És miért?
Nem tudom.
Azt mondta, mostanában nincs jól, hogy depressziós.
Meg hogy én mindig mindent jól csinálok.
Mindig mindent jól csinálok?
- Nem. - Ezt mondtam én is.
Nem!
Igazán nem.
Nem mondhatnám.
Egy csomó dologban nagyon is mellétrafálsz!
Vannak terveid, amik nem igazán.
És van, amit teljesen elszűrsz.
Nem, de tényleg, nem méltányos.
Van itt valaki?
- A gyerekeim vagytok? - Igen.
- 3 gyerekem van? - Igen.
Ez nem volt betervezve! Nem!
Nem ronthattam el a tervet!
- A nevünk - Michael.
- Marie. - És Rose.
Nem! Ez nem az enyém! Én mást terveztem!
- Láttad, drágám? Csodálatos! - Igen! Ez gyönyörű!
Ez nem az, amit rajzoltam! Egész más homlokzatot terveztem!
- Szia! - Szia! Jó, hogy összefutottunk!
- Menjünk moziba! - Jó ötlet!
Mama, nézd, milyen jól rollerozom!
Szeretek sétálni ebben a negyedben!
Imádom ezt a várost, és ezt az épületet!
- Lenyűgöző! Sok emelete van! - 17, 18, 19...
Időre be fogják fejezni?
Bravó fiúk! Szép munka volt!
- Felmerül bennem a kérdés, - Két lépésre a központtól.
Tiszta új! Milyen levegős! És jó az akusztika!
Jöjjenek fel!
- Maguk azt hiszik, hogy normálisak? - Csodás ez a balkon!
Azt hiszik, hogy normálisak?
Minden tökéletes! Normális vagyok.
Te is normális vagy!
Ne, ne, ne...
- Jól vagy? - Nem vagyok jól.
Ebből elég!
Jól vagy, drágám?
Bocsáss meg!
Most már igen.
Maga az?
Igen. Én vagyok az.
Ez rendkívül
kínos nekem!
Nem vagyok jól.
Nem érzem jól magam.
- Csak ezt tudja mondani? - Őszintén sajnálom.
De tényleg sajnálom.
Sajnálhatja is.
Maga teljesen dinka! Felfogta, hogy mit csinált?
Tudja, hogy ez milyen megalázó?
Hát szörnyen!
Mi a dilije?
Rángat, mint egy bábot?
És ráadásul mosolyog!
Dehogy mosolygok, zavarban vagyok, hisz láthatja maga is!
Üljön le!
Könyörgöm, üljön le!
A látszat ellenére én nem vagyok egy perverz Machiavelli!
Ez az egész csak.
Ez az egész csak ügyetlenség volt, én csak megpróbáltam.
Üljön már le!
Még nem felelt.
Mi ez az agyrém?
- Manipulál egy diáklányt? - Nem, dehogy!
Csak azért, mert
erre jók a playstation-ök!
Ha a virtuális manipuláció a heppje,
kiválaszt egy figurát, aztán nyomogatja, mint egy hülye a gombokat!
Kiadta?
Mit adtam ki?
Megnyugodott? Kiadta a mérgét?
Nem. Nem eléggé.
Már elfelejtettem, hogy ez ilyen jó.
Olyan régen volt?
Ó, már ősrégen!
Látod azt a nagy könyvet az asztalomon?
Abba írtam fel az utolsó alkalmat.
Korai középkor.
Karbonos vizsgálat kell, hogy pontosítsam.
Van humora!
Nem vagyok humoros.
Rettenetesen szorongok, és mint mindenki, aki szellemeskedik,
próbálom kitölteni az űrt. Ez halálfélelem.
Tényleg. Ez kifejezetten nem humoros.
Vállalod a proffal dugó diáklány kliséjét?
Tudja nincs ellenemre.
És maga vállalja?
Erőltesd meg magad, és hagyd ezt a magázást!
Na? Hogy telt a napotok?
- Nagyon jól. - Koszos ez a lépcső.
Vigyázzatok, kocsik!
Várj meg, Jules!
Mesélj, Simone!
Hallom, szerelmes vagy Nicolas-ba!
Ez nem igaz.